Nyt sait miettimisen aihetta.
BERN, SVEITSI
Pysy siinä!
Kiitos.
Voinko kävellä kanssasi?
Toki.
Huomenta, hyvät naiset ja herrat.
Meillä on vieras.
Takkisi.
Ehkä tuohon.
Tapahtui pieni kommellus, mutta korjaukset ovat yhä nähtävissä.
Max, auttaisitko. Tämä vaatii lisää työtä.
Sinulla ei ole mahdollisuutta kunnioittaa ja arvostaa itseäsi.
Mutta Marcus Aurelius oli sekä filosofi että keisari.
Se ei ollut sattumaa. Sellainen oli heidän ajattelutapansa.
Ajatus ja toiminta olivat yhtä.
12. luku, sivu 42.
Natalie, voisitko aloittaa?
"Miten on mahdollista, että jumalat -
eivät huomanneet, että jotkut ihmiset, -
he, jotka olivat ihmisistä parhaimpia, he, jotka olivat olleet..."
"...kanssakäymisissä jumalten kanssa."
Jatka vain.
"Jos elämme vain pienen osan sisällämme olevasta elämästä -
mitä tapahtuu jäljelle jäävälle osalle?"
Herra Gregorius. Kirjanne persian kieliopista ei ole vielä tullut.
En tullut sen vuoksi. Tunnistatko tämän kirjan?
Kyllä. Myin sen eilen. - Naiselle?
Kyllä. Hän tuli sisään, kysyi Portugalin osastoa ja löysi tämän.
Hän istahti tuohon ja luki sitä tunnin. Sitten hän tuohtui, maksoi ja lähti.
Miten se päätyi käsiinne? - Löysin sen.
Kaunis nimi. "Um ourives das palavras".
"Sanojen kultaseppä".
Junalippuja. - Minne?
Lissaboniin.
Juna lähtee 15 minuutin kuluttua. Hän oli pukeutunut tuohon takkiin!
Miksi meluatte?
Missä herra Gregorius on? - Hän lähti, herra Kagi.
Hän toi tänne naisen. - Mahdotonta.
"Elämme tässä ja nyt.
Kaikki mikä tuli tätä ennen on mennyttä ja unohdettua."
Haloo? - Kagi tässä. Missä olet?
Olen junassa. - Junassa? Matkalla minne?
Lissaboniin. Ottaisitko kirjani talteen? Jätin ne pöydälleni.
"Mitä pitäisi tehdä edessä olevalla ajalla -
joka on avoin ja muotoutumaton?
Höyhenenkevyt vapaudessaan, lyijynraskas epävarmuudessaan.
Onko se unenomainen ja nostalginen toive siitä -
että voisin palata siihen hetkeen -
ja kääntyä toiseen suuntaan kuin siihen, joka teki minusta minut."
Kuinka voin auttaa? - Onko teillä vapaata huonetta?
Missä matkatavaranne ovat? - Minulla ei ole matkatavaraa.
Luotan teihin ja annan huoneen. Merinäköalalla.
Tuossa. Meri.
Jotain muuta? - Kyllä.
Haluan löytää tämän kirjailijan osoitteen.
Kiitos.
Jotain muuta? - Ei kiitos.
Etsin Amadeu de Pradoa.
Hetki vain.
LÄÄKÄRI Tri Amadeu de Almeida Prado
Taidatte etsiä veljeäni. - Kyllä. Onko tohtori kotona?
Oletteko sairas? - En. Luen tätä kirjaa.
Haluaisin tavata hänet. Hänen sanansa koskettavat minua syvästi.
Tulkaa sisään.
Käykää istumaan.
Teetä? Amadeu pitää punaisesta assam-teestä.
Teetä, Clotilde.
Tämä on Amadeun lempihuone. - Se on hyvin kaunis.
Hän on lukenut joka ikisen kirjan.
Harjoittaako hän yhä lääkärin ammattiaan?
Mistä saitte tämän? - Löysin sen Bernissä. Asun siellä.
Vain sata kappaletta painettiin. Minulla on kuusi jäljellä.
Olen usein miettinyt, minne loput 94 päätyivät.
Bern on Sveitsissä, eikö olekin? - On.
Sitten kirja on matkannut. Se on hyvä.
Onko hän kirjoittanut mitään muuta? - Ei mitään, jota olisi julkaistu.
Hän halusi ryhtyä kirjailijaksi. Filosofiksi.
Mutta hänestä tuli lääkäri. Hän ei halunnut ihmisten kärsivän.
Onko tuo hän? - Se on isämme.
Kuuluisa tuomari. Hänellä ja Amadeulla oli mutkikas suhde.
Ikuisuuden näkökulmasta katsottuna se menettää merkityksensä.
Niin. Hän sanoi usein niin Amadeulle.
Amadeu ei usko ikuisuuteen.
Valitettavasti ei.
En halua udella, mutta...
Saanko kysyä, miten isänne kuoli?
Ette saa.
Jos haluatte tavata Amadeun, löydätte hänet Cemiterio dos Prazeresista.
Jätämmejotain itsestämmejälkeen, kun poistumme jostain paikasta.
Mejäämme sinne, vaikka lähdemme pois.
Ja on asioita, jotka voimme löytää vain palaamalla tiettyyn paikkaan.
Matkustamme itsemme luo, kun kuljemme paikkaan, missä olemme eläneet.
Vaikka olisimme eläneet siellä vain lyhyen ajan.
Kun matkustamme itsemme luo kohtaamme oman yksinäisyytemme.
Eikö ole niin, että teemme kaiken mitä teemme yksinäisyyden pelosta?
Siksihän kiellämme kaikki ne asiat, joita kadumme elämämme lopulla.
Etsin Amadeu de Almeida Pradoa.
Prado. - Kiitos.
"Kun diktatuuri on tosiasia, vallankumous on velvollisuus."
Helvetin idiootti!
"Onko loppujen lopuksi kyse minäkuvasta?
Mielikuvasta siitä, mitä olisi pitänyt kokea ja saada aikaan -
jotta elämä olisi sellainen, että sen voisi hyväksyä?
Siinä tapauksessa kuolemanpelko on sitä -
ettei voi kehittyä siksi, joksi haluaa.
Kun varmuudella tiedämme, että emme voi saavuttaa sitä kokonaisuutta -
emme enää tiedä, miten elää elämää, joka ei ole osa kokonaista elämää."
Parempi?
Vai huonompi? - Parempi.
Tuntuuko siltä, että olisit kirjoittanut sen itse?
Hän kirjoittaa juuri niistä asioista, joita olen pohtinut vuosia.
Parempi vai huonompi? - Huonompi.
Lausu yksi näistä kauniista lauseista.
"Sattuma on elämän todellinen ohjaaja."
"Hän on täynnä julmuutta, myötätuntoa, ja lumoavaa viehätysvoimaa."
Sillä hän tarkoittaa kohtaloa. - Ei, sattumaa.
Pidetään tauko. Lepuuta silmiä.
Nukut huonosti. - Huomaatko sen?
Silmät paljastavat kaiken.
Katso näitä silmiä. Kerro mitä ne paljastavat.
Surumieliset mutta toiveikkaat. Väsyneet mutta sinnikkäät.
Miksi hänen siskonsa teeskenteli, että hän on yhä elossa?
Jatketaanko?
Sinä siis tapasit naisen, joka katosi, ja sitten vain jätit kaiken.
Sitten luin kirjan. - Minäkin haluaisin vain jättää kaiken.
Teettekö usein niin? - En ole koskaan tehnyt mitään tällaista.
Parempi.
Miltä tämä tuntuu?
Puhut näöstä kuin tunteesta. - Eikö se ole sitä?
Kuinka tarkka kuva on? - Erittäin tarkka.
Entä nyt? - Kaikki on tarkkaa.
Herra, tässä on uusi.
"Elämän ratkaisevat hetket, kun kaikki muuttaa suuntaa, -
eivät aina ole äänekkäitä ja dramaattisia.
Todellisuudessa elämää ratkaisevasti muuttava kokemus -
on usein uskomattoman hiljainen.
Sillä on kumouksellinen vaikutus -
ja se saa elämän näyttäytymään aivan uudessa valossa.
Se tekee sen äänettömästi.
Ja tässä ihmeellisessä äänettömyydessä piilee sen ylevyys."
Mietit olivatko vanhat paremmat. Mutta ne eivät ole, vai mitä?
Eivät. Ne tuntuvat kevyiltä. - Tottuminen vie aikaa.
Kelpaako luottokortti? - Vastaanottovirkailija auttaa.
Ennen kuin lähdet... Setäni asuu vanhainkodissa.
Kerroin hänelle sinusta ja kirjasta. Hän tunsi Amadeu de Pradon hyvin.
Hän voi kertoa Amadeusta. Hän taisteli vastarintaliikkeessä.
Minun täytyy varoittaa sinua. Setäni voi olla hankala. - Millä tavalla?
Diktaattori Salazarin aikana eläneet yrittävät yhä hyväksyä menneisyyttä.
Salainen poliisi oli erittäin julma.
Kukaan ei halua puhua siitä. Ei pahantekijät eivätkä uhrit.
João-setä, mitä kuuluu? - Mitä sinä täällä teet?
Tämä on Raimund Gregorius.
Puhun hänelle, en sinulle. Odota vastaanotossa.
Oletko kiinnostunut Amadeu de Pradosta?
Olen.
Mariana sanoi, että sinulla on hänen kirjansa.
Voin kuvitella millainen se on. Se jumalaton pappi.
Hyvä kuvaus.
Hän oli ainoa, joka sai vierailla luonani vankilassa.
Hän kävi joka viikko. Toi kirjoja, lääkkeitä ja savukkeita.
Ne tietenkin vietiin minulta heti kun hän oli lähtenyt.
Kyllä, hänellä oli erioikeuksia.
Millaisia? - Et halua tietää.
Onko sinulla tupakkaa? - Valitan. En tupakoi.
Mariana sanoi, että sinä ja Amadeu olitte vastarintaliikkeessä.
Ja Jorge, hänen paras ystävänsä.
He olivat kuin veljekset. Hetken aikaa.
Mutta Amadeu oli liian pehmeä vastarintaliikkeeseen.
Hän liittyi siihen, koska tunsi syyllisyyttä.
Mariana sanoi, että olet Sveitsistä. - Kyllä, Bernistä.
Siellä ei ole ollut vallankumousta, vai mitä?
Se on aina onnistuttu välttämään.
He eivät tiedä, miltä tuntuu, kun ei voi luottaa ystäviin tai perheeseen.
Tapasin hänen siskonsa, Adrianan.
Käyttäytyy kuin veli olisi elossa mutta pukeutuu mustaan, ihan kuin surisi.
Minulle ei voi kaataa kuin puoli kupillista.
Kukaan ei ole koskaan tehnyt minulle noin.
Lahja Pideltä, Portugalin salaiselta poliisilta.
Hänen nimensä oli Rui Luis Mendez.
1973.
Keväällä.
Kotona ollaan.
Keitä olette? Missä vaimoni on?
Hän lähti kävelylle lastesi kanssa.
Tämä nainen, joka tuntee kaikki. Mistä löydän hänet?
En tiedä.
En tiedä, mistä puhut.
Vaimosi kertoi, että olet etevä pianisti.
Soittaisitko minulle ja ystävilleni?
Minä pyydän.
Saanko nähdä kätesi?
Mitä soittaisin? - Lempikappaleesi.
Sanotaan, että hänellä on valokuvamuisti. Onko se totta?
Kysyn vielä kerran.
Missä hän on?
Se mikä tekee siitä vieläkin kauheampaa on -
että Amadeu oli pelastanut Mendezin hengen pari kuukautta aiemmin.
Päivällinen. Syömme aikaisin, kuten vankilassa.
Ei asukkaiden, vaan henkilökunnan vuoksi.
Olen iloinen, että hän pystyi avautumaan jollekulle siitä.
Kunpa se joku olisi ollut minä.
Voi olla helpompaa puhua tuntemattomalle.
Perheessäni teeskentelemme, että vain muut kärsivät.
Kun João katsoi, vanhempamme sanoivat, että hän lähti Brasiliaan työn perässä.
Kun hänet vapautettiin vallankumouksen jälkeen -
he sanoivat hänen loukanneen kätensä onnettomuudessa.
Hän on hyvin kiintynyt sinuun. Olet ainoa sukulainen joka tapaa häntä.
Hän on aina hapan, joten ymmärrän sukulaisiani. Mitä muuta hän sanoi?
Hän toivoi, että olisit naimisissa. - Vihaan häntä.
Silloin toisit lapsia vierailuille.
Sanoiko hän tosiaan, että hän on kiintynyt minuun?
Onko sinulla lapsia? - Ei. Minulla on oppilaani.
Mutta uusia tulee joka vuosi, joten yritän olla kiintymättä heihin.
Jäättekö vielä päiväksi? - Luulenpa, että minun on pakko.
Hienot silmälasit.
Isä Bartholomeu? - Niin?
João Eçan mukaan te hautasitte Amadeu de Pradon.
Haluaisin mieluummin tulla muistetuksi miehenä, joka opetti Amadeua -
kuin miehenä, joka hautasi hänet.
Amadeu oli 12, kun hän tuli tänne. Hänellä ei ollut kirjoja mukanaan.
Hän oli jo lukenut kaikki. Kaikki oli hänen päässään.
Mitä hän sanoo koulusta kirjassaan?
"1922 päivän ajan kävin koulua, jonne isä oli minut lähettänyt."
"Se on maan ankarin koulu."
"Minun täytyy laskea päivät, jotta ne eivät muserra minua."
Hän vihasi sitä noin paljon.
Olivatko Jorge ja Amadeu samassa luokassa?
Eivät aluksi.
Mutta Amadeu hyppäsi kahden luokan yli. Niin älykäs hän oli.
He kävivät samaa luokkaa kaksi vuotta. Tai pikemminkin omaa luokkaansa.
Aristokraatti Amadeu ja työläisperheen poika Jorge.
He olivat hyvin pahankurisia ja uteliaita.
Valehtelivat äideilleen yöpyvänsä ystävän luona, mutta tulivatkin tänne.
Miten löysit ne? - Nukuin täällä ja löysin irrallaan olevan lattialaudan.
Jean-Paul Sartre. - Karl Marx.
Henry Miller. Jos he näkisivät meidät nyt...
Päätyisimme Tarrafaliin, muiden poliittisten vankien joukkoon.
Mutta isäsi ei sallisi sitä.
Hän pyytäisi presidentti Salazaria tulemaan väliin.
Onko hupaisaa, että isäni on tuomari? - Se että vihanneskauppiaan poika -
ja tuomarin poika ovat ystävyksiä on hupaisaa.
Se sinun on pakko myöntää.
Amadeu oli onneton oli hän missä tahansa.
Hän ei koskaan leikkinyt muiden poikien kanssa.
Paitsi yhden kerran.
Sitä kertaa ei unohda kukaan.
Tehkää tilaa, pojat!
Isäni on täällä. Lue sinä se. Sinähän kirjoitit suurimman osan.
Ne ovat sinun sanojasi. Minä autoin vain valitsemaan ne.
Mikä on uskontomme? - Lojaalius. Totuus ennen kaikkea.
Juuri niin. Pidä katse minussa, niin se menee hyvin.
Kuten aina, päätämme seremonian valmistujaispuheella.
Tänä vuonna se kunnia suodaan Amadeu de Almeida Pradolle.
En haluaisi elää maailmassa ilman katedraaleja.
Minä tarvitsen niitä sotilasunivormujen likaisia värejä vastaan.
Rakastan Raamatun mahtavia sanoja. Tarvitsen sen runouden voimaa.
Tarvitsen sitä kielen rappeutumista ja iskulauseiden diktatuuria vastaan.
Mutta on olemassa toinen maailma, jossa en halua elää.
Siellä itsenäinen ajattelu mustataan ja kauniita kokemuksia pidetään syntinä.
Siellä tyrannit, sortajat ja murhaajat vaativat rakkauttamme.
Järjettömintä on, että papit haluavat meidän antavan heille anteeksi.
Ja rakastavan heitä.
Siksi Raamattua ei voi vain panna syrjään, se on heitettävä menemään.
Se kertoo vain omahyväisestä jumalasta.
Herra tarkkailee meitä päivät ja yöt ja pitää kirjaa tekemisistämme.
Mutta mitä on ihminen ilman salaisia toiveita ja ajatuksia?
Eikö Herra ota huomioon, että hän riistää sielun uteliaisuudellaan?
Sielun, jonka pitäisi olla kuolematon.
Kuka haluaisi tosissaan olla kuolematon?
Kuinka tylsää olisikaan tietää, että on samantekevää, mitä tänään tapahtuu.
Kaikki olisi samantekevää.
Kukaan ei tiedä, millaista on elää ikuisesti, ja se on siunaus.
Yhden asian tiedän. Se olisi helvetti, se kuolemattomuuden paratiisi.
Kuolema antaa jokaiselle hetkelle sen kauneuden ja kauheuden.
Vain kuoleman kautta aika on elävää aikaa. Miksei Herra tiedä tätä?
Miksi hän uhkaa meitä äärettömyydellä, joka on sietämätöntä ankeutta?
En haluaisi elää ilman katedraaleja.
Tarvitsen niiden ikkunoiden loistoa -
niiden viileää hiljaisuutta ja niiden pakottavaa äänettömyyttä.
Tarvitsen sanojen pyhyyttä, suuren runollisuuden ylevyyttä.
Mutta yhtä paljon tarvitsen vapautta vastustaa kaikkea pahaa.
Yksi ei ole mitään ilman toista, eikä kukaan saa pakottaa minua valitsemaan.
Mitä piditte?
Luulin että pitäisit puheen latinaksi.
Mutta silloin vain kourallinen olisi ymmärtänyt.
Onko tuo poika ystäväsi? - Hän on paras ystäväni.
Kaikki ne kasvot, ja monet muut, tulivat hänen hautajaisiinsa.
Hän kuoli päivää ennen vallankumousta, joten kaikki toivat punaisen neilikan.
En uskaltanut puhua Herrasta -
ja siitä, mitä Amadeu kutsui "tyhjiksi lupauksiksi".
Mutta annoin itselleni luvan käyttää yhtä uskonnollista sanaa.
Aamen. - Aamen.
Olin hyvin ylpeä hänestä.
Mikset sitten kertonut sitä hänelle?
Vielä tänäkään päivänä en tiedä, mikä salaisuus yhdisti heitä -
ja miten se liittyi Amadeuun.
Veljeni ei ole täällä. - Tiedän.
Mene pois. - Tiedän että hän kärsi aivovaltimon pullistumasta.
Se lukee kirjassa.
Miten sen tiedon kanssa voi elää?
Että valtimo voi katketa ja täyttää aivot verellä?
Sain tietää vasta jälkeenpäin, kun löysin hänen kirjoituksensa.
Hän ei kertonut siitä kenellekään. Ei edes minulle.
Anteeksi. Tarkoitukseni ei ollut pahoittaa mieltäsi.
Ei, odota.
Voin näyttää, missä työskentelimme.
Ihmisiä tuli tänne päivin ja öin tapaamaan häntä.
Parantuakseen.
Hän sanoi aina: "Kenenkään ei pitäisi kärsiä."
Ovi oli aina auki.
Tapasin João Eçan.
Hän sanoi, että Amadeu oli vastarintaliikkeessä.
Vastarintaliike...
Ja että hän pelasti Mendezin hengen.
Oli myöhäinen ilta.
Kuulin kauheita huutoja... torin toiselta puolelta.
Tarvitsemme apua!
Hae tohtori.
Tuonne.
Amadeu, nyt on kiire.
Onko tämä?
Ulos. Ulos!
Adrenaliinia.
Olet petturi. - Petturi!
Olen lääkäri. - Petturi! Petturi!
Kuulitteko? Lääkäri! - Petturi!
Vein hänet istumaan tähän tuoliin, ja pesin hänen kasvonsa.
Hänen kauniit kasvonsa.
Sen jälkeen ihmiset katosivat. Jopa Jorge. Se satutti häntä.
Tunnetko Jorgen? - Tiedän että he olivat hyviä ystäviä.
Miksi maailma on niin julma? - Se vaikuttaa välinpitämättömältä.
Jumala ei välitä.
Siinä Amadeu oli oikeassa.
Jättäisitkö minut yksin.
Voinko tulla joskus toiste? - Miksi?
Hänen elämänsä, hänen maailmansa...
Se oli niin ihmeellinen. Se saa omani vaikuttamaan merkityksettömältä.
Onko teillä savukkeita? - Mikä merkki?
Toitko niitä? Odota. Täällä kaikki ovat vakoojia. Pahempia kuin fasistit.
Mennään ulos.
Et halunnut vain savukkeita. - Nukuin paremmin puhuttuani kanssasi.
Amadeu oli ainoa, joka ei polttanut. Jorge poltti kuin korsteeni.
Onko Jorge yhä elossa? - En tiedä.
En puhunut hänelle sen jälkeen, mitä Estefânialle tapahtui.
Kukaan ei tiennyt miten. Se oli niin henkilökohtaista.
Kuka on Estefânia?
Nainen joka muistaa kaiken.
He hakivat minut saadakseen hänet.
Luutnantti Nicola Ribiero.
Benfica. 28 Rua Dezembro.
Puhelin: 85 72 463.
Seitsemäs armeijakunta.
Kapteeni Carlos Piexe.
Sintra. 47 Rua...
Jorge! - Se on Amadeu Prado.
Oletko siellä? - Päästä hänet sisään.
Jorge!
Miksi olet vältellyt minua? Ymmärrän miksi muut, mutta että sinä...
En välttele sinua. - Valehtelet. Me emme valehtele...
Haluan liittyä vastarintaliikkeeseen. - Syyllisyydentunteen takiako?
Lääkärinä minulla ei ollut vaihtoehtoa. - Olisit ruiskuttanut häneen myrkkyä.
Eikä adrenaliinia.
Istu, Amadeu.
Etkö esittele minua ystävillesi?
Tämä on João.
Ja tämä on Estefânia. Minun piti esitellä sinut aikaisemmin, mutta...
Vastarintaliike pitää meidät kiireisinä.
Eikö hän olekin kaunis?
Mitä jos ensimmäinen tehtäväsi olisi isäsi tappaminen?
Miksi? - Koska hän on tuomari.
Osa fasistista hallintoa.
Älä suutu, Amadeu. Se oli koe.
Sen huomasi heti. Jorgekin näki sen.
Estefânia tunsi vetoa häneen.
Ja nimet ja osoitteet? - Armeijan miehiä, jotka tukivat meitä.
Hän tallensi heidät päähänsä.
Yli 200 nimeä.
He odottivat, että pyytäisimme heitä suistamaan fasistit vallasta.
Saisinko avaimeni? - Toki.
Onko neiti Prado kotona? - Hän pyysi teitä odottamaan.
Miksi pengotte menneisyyttä?
Haluan tietää, miltä tuntui olla Amadeu.
Tunsitteko hänet?
Amadeu, söisit nyt. Tarvitset voimia loppukokeita varten.
Nouse ylös.
Istu. Äiti, tule auttamaan.
Minun on pakko, muuten kuolet.
Kädet pois.
Adriana, luota minuun.
Clotilde, soita ambulanssi.
Ambulanssi ja tohtori tulivat, ja Adriana vietiin sairaalaan.
Voit jättää meidät, Clotilde.
Tohtori sanoi, että tein oikein.
Miksi et sano mitään?
Miksi tuomitset minut?
Sitä kutsutaan trakeostomiaksi.
Jos en olisi tehnyt sitä, hänet olisi kannettu ulos arkussa.
Minäkin otan teetä, Clotilde.
Nyt tiedät.
Siitä päivästä lähtien olin hänelle kiitollisuudenvelassa, kuten Mendez.
Poliisi tiesi, että vastarinta käytti klinikkaa, mutta he eivät tulleet.
Ihmiset toivat kirjekuoria, joissa oli rahaa, nimiä, osoitteita, karttoja...
Ja sitten tuli se nainen.
Seuraava.
Mikset ole soittanut takaisin?
Minulla on jotain Joãolle.
Minun täytyy puhua kanssasi. En voi jatkaa Jorgen kanssa.
Jätä meidät.
Adriana, jätä meidät.
Mutta sitten eräänä iltana kaikki loppui.
Miten? - Jotain oli tapahtunut. En tiedä mitä.
Mutta se oli viimeinen kerta, kun näin sen naisen.
Potilaat odottavat. - Lähetä heidät kotiin. Nyt!
Jos joku koputtaa, älä avaa. Sammuta valot. Emme ole täällä.
Amadeu.
Amadeu!
João Eça on täällä.
Tulen takaisin.
Amadeu! - Tule sisään.
Missä hän on?
Estefânia. - En tiedä. Lähdimme eri suuntiin.
Jorge tuli luokseni. Estefânia on ongelma.
Mitä tarkoitat?
Hän haluaa... eliminoida hänet.
Mitä?
Jos he saavat hänet, he saavat nimet. Se merkitsisi loppua.
Haluaako Jorge tappaa Estefânian?
Soita minulle, jos hän tai Jorge tulee tänne.
Ymmärsitkö? - Ymmärsin.
Hyvä.
Mikä sotku.
Mitä aiot tehdä?
Pakkaa matkalaukkuni. Lähden autolla.
Pois täältä.
Hänen kanssaan? - Tietysti.
Ei, ole kiltti, Amadeu. Minä pyydän, älä tee sitä.
Kerro että hän on täällä. Älä lähde hänen kanssaan. Minä pyydän!
Ole kiltti, älä lähde.
Tee kuten sanon.
Älä tee tätä. Se on väärin!
Jotain kauheaa tapahtuu. Tiedän sen.
Hän käveli ylitseni. En koskaan unohda sitä.
Hän käveli ylitseni.
Kuin olisin... ilmaa.
Kahvi, kiitos.
Haloo? - Herra Kagi. Minä tässä.
Anteeksi etten vastannut puheluusi. - Oletko yhä Lissabonissa?
Olen. Hotel Silvassa, et ole kuullut siitä. Sataako Bernissä?
Sinun täytyy tulla takaisin. Muuten minun on etsittävä korvaaja.
Haluatko sitä? - Ehkä.
Kyllä vai ei? - Herra Kagi, minun täytyy lopettaa.
Miksi seuraat minua?
Mistä sait tämän? - Adriana löysi hänen muistiinpanonsa.
Hän kokosi ne kirjaksi. Löysin tuon Bernissä.
Mitä Estefânialle tapahtui?
Amadeu on kuollut eikä Adriana tiedä. Vain sinä tiedät.
Häivy täältä! Häivy!
Miksi setäni on alkanut tupakoida? - Mitä?
Lääkäri soitti ja sanoi, että joku mies toi hänelle savukkeita.
Hän pyysi niitä minulta. - Yritätkö tappaa hänet?
Hän nauttii siitä. - Se on haitallista terveydelle.
Niin on vanhainkodissa asuminenkin. Se muistuttaa häntä vankilasta.
Miltä uudet silmälasit tuntuvat? - Alan tottua niihin.
Lähtisitkö syömään?
Luulin ettet koskaan kysyisi.
Jos Jeesus olisi kuollut giljotiinissa, palvoisimme suurta terää.
Jos hänet olisi tapettu sähkötuolissa, tekisimme tuolinmerkin.
Mutta voiko todella tietää, millainen henkilö on olematta tämä henkilö?
Voi kuvitella, millaista olisi olla toinen henkilö.
"Mielikuvitus on viimeinen turvapaikkamme." Hän kirjoitti myös:
"Intiimiys on viimeinen turvapaikkamme."
Muistatko lauseet sanatarkasti? - Koska niillä on merkitystä minulle.
Estefânia parka muisti kaiken, jopa turhat asiat.
Numerot, nimet, puhelinnumerot, osoitteet... Olisin tullut hulluksi.
Anteeksi, puhun taukoamatta... En ole puhunut näin paljon vuosiin.
Se on kiehtovaa.
Kuinka kauan olet ollut yksin? - Viisi ja puoli vuotta.
Mutta ennen sitä puhuit vaimollesi. - Kyllä.
Mutta useimmiten siitä koitui minulle harmia.
Millaista harmia? - Pidimme juhlat hänen kollegoilleen.
Ystävillemme. Hän löysi lainauksen Pessoalta.
"Niityt ovat vihreämpiä kuvailuissa kuin niiden todellisessa vihreydessä."
Joku sanoi: "Kaunis lause." Sanoin: "Mutta hyvin harvat ymmärtävät sen."
Sitä seurasi kauhea hiljaisuus ja sitten vaimoni sanoi:
"Oletan, että sinä olet yksi harvoista ja valituista..."
Ne juhlat loppuivat siihen.
Mutta olit oikeassa. - Kyllä, mutta se oli ylimielistä.
Typerää ja ylimielistä. - Jättikö hän sinut ylimielisyytesi takia?
Ei. Luulen että hän jätti minut, koska hänen mielestään olin -
tylsä.
Pidämme yhä yhteyttä. Hän soitti äskettäin.
Pyysi hakemaan kirjat pois autotallista poikaystävän auton tieltä.
En tiedä, miksi kerron tämän sinulle.
Haluatko tanssia? - Ei, en osaa tanssia.
Katsos kun...
Tylsä.
Kiitos.
Minulla oli mukavaa. - Raimund, sinä et ole tylsä.
Setäni haluaa tavata sinut.
Veisitkö hänelle savukkeita?
Jorge elää.
Hän pyörittää yhä apteekkia ja polttaa palvellessaan asiakkaita.
Toitko? - Toin.
Oliko Estefânia siellä, kun tulin? - Adriana löysi heidät yhdessä.
Eipä ihme, että Amadeu valehteli. Hän vihasi epärehellisyyttä.
Mitä tapahtui aikaisemmin samana iltana?
Jorgen paikasta oli tullut liian pieni -
joten vuokrasimme huoneen vanhasta varastosta tapaamisia varten.
Sanoimme että se oli luku- ja kirjoituskurssi.
Se oli Estefânian idea. Olimme niin sinisilmäisiä.
Nuno, sinä vastaat rautatiestä. Numerot, joihin soitat ovat:
Lissabon, 64 23 518. Yhteyshenkilö, Leonardo.
Porto, 35 59 00. Yhteyshenkilö, Julio.
Vallankaappauksen merkki tulee Radio Renascencalta.
Se on laulu, jonka...
Oletko eksyksissä? - Onko tämä luku- ja kirjoituskurssi?
Olimme juuri lopettamassa. Käy istumaan.
Useimmat kirjaimet äännetään monella tavalla, paitsi kirjain X.
Siitä lisää ensi viikolla. Kiitos.
Mitä musiikkiprofessori täällä tekee?
Minulla on ystävä, joka ei osaa lukea.
Halusin tutustua kurssiin, ennen kuin voin suositella sitä.
Mikä tämän ystävän nimi on?
Carlos Pinto. - Miten omaperäistä.
Istukaa, kaikki! Kukaan ei lähde täältä!
Ulos, ulos!
João! Anna aseesi. - Miksi?
Meidän on toimittava vastarintaliikkeen parhaan edun mukaisesti.
Estefânia ja Amadeu pakenivat, mutta jos he löytävät Estefânian, hän puhuu.
Muut eivät tiedä kovinkaan paljon, mutta Estefânia tietää kaiken.
Jorge, mistä sinä puhut?
Haluatko tappaa Estefânian? - En... En, en.
En halua, mutta minun täytyy.
Yksi henki monesta hengestä. Anna tänne se.
João, anna se!
En koskaan saanut tietää, mitä tapahtui.
Kertoiko Jorge sinulle? - Ei. Hän pyysi minua... häipymään.
Minun täytyy saada tietää. Kunpa en olisi antanut hänelle asetta.
Kolme päivää myöhemmin Mendez haki minut.
Hän murskasi käteni ja taisteluhenkeni.
Mutta en antanut hänelle ainuttakaan nimeä.
Sano se Jorgelle.
Hän on minulle velkaa.
"Nuoruudessa elämme kuin olisimme kuolemattomia.
Tietoisuus kuolevaisuudesta tanssii ympärillämme kuin hauras paperinauha.
Milloin se muuttuu?
Milloin nauha alkaa kiristyä, kunnes se lopulta kuristaa meidät?"
Herra Kagi. - Oletko jo tehnyt päätöksen?
En. - Eräs nainen kyseli sinua.
Hän sanoi teidän tavanneen sillalla. - Portugalilainen nainen?
Hän lähti, kun kerroin missä olit.
Tarvitsen avaimesi, jos et enää tule takaisin.
Kertoiko nainen nimensä? - Ei.
Hei sitten, herra Kagi.
João haluaa tietää, miten Estefânialle kävi.
Olet sen hänelle velkaa. - En ole velkaa kenellekään.
Tiedät mitä hänen käsilleen tehtiin. Ne kädet soittivat Mozartia.
Hän ei antanut yhtäkään nimeä. Muuten et seisoisi tässä.
Luuletko voivasi kiristää minua syyllisyydentunteella? Et tunne minua.
Olisinko voinut tappaa hänet? Siinä kysymys!
Me emme puhu vastarintaliikkeestä.
Hautaamme historiamme ja jatkamme eteenpäin.
Haluatko juotavaa?
Istut siinä, missä Amadeu istui ennen kuin Mendez astui kuvaan.
Meillä oli lista syistä olla lojaali.
Syyllisyydentunne, yhteinen kärsimys ja yhteinen taistelu -
heikkoudet, läheisyyden tarve...
Yhteinen viha ja huumori. Ja niin edelleen.
Entä rakkaus? - Hän ei uskonut siihen.
Hän arvosti vain kolmea asiaa.
Intohimo, mielihyvä ja turvallisuus.
Intohimo... Voi luoja.
En luota ihmisiin, jotka eivät juo.
Ota savuke.
Oletko kunnossa?
Olen.
João rakastaa yhä tupakoimista. - Voin kuvitella.
Mitä? - Kun olimme valmistuneet...
Minusta tuli farmaseutti ja Amadeusta lääkäri...
Mitä? - Näytän sinulle jotain.
Mitä pidät?
Se on apteekki. - Niin. Se on sinun.
Tule sisään.
Minun on pystyttävä luottamaan farmaseuttiini. Tässä.
En voinut uskoa sitä todeksi.
En uskonut, että ystävyytemme voisi päättyä.
En uskonut, että se olisi mahdollista.
Tiedän että olen ruma paskiainen, joten kun hän astui kuvaan...
Hän oli niin kaunis!
Uskoin että osa hänestä tarttuisi minuun.
Niin minä ainakin luulen uskoneeni.
Ja tämä on Estefânia. Minun piti esitellä sinut aikaisemmin, mutta...
Vastarintaliike pitää meidät kiireisinä.
Eikö hän olekin kaunis?
Se oli se tapa millä hän siirsi käteni pois. Hänen katseensa lävisti Amadeun.
Harkitsemme sitä ja palaamme asiaan, Amadeu.
Klinikkasi voisi toimia toimituspisteenä.
Miksi siirsit käteni pois?
Teinkö minä niin?
Oletko koskaan ollut niin rakastunut, ettei ruoalla tai sanoilla ole väliä?
En ole varma. - Tietäisit, jos olisit.
Sen tietää aina.
Ajattelet häntä.
Toivot että olisin Amadeu.
Mainitseeko hän minut kirjassa?
Usein.
Olen yllättynyt, että Adriana julkaisi sen. Hän vihasi minua.
Ei edes halunnut jakaa Amadeua isänsä kanssa. Tiedätkö mitä isälle tapahtui?
Kuukausia ennen vallankumousta hän pyysi Amadeulta vahvempaa kipulääkettä.
Adriana haki pillerit apteekista joka viikko, mutta isä ei ottanut niitä.
Viikko Amadeun kuoleman jälkeen hän nielaisi yli 100 pilleriä.
Lehdissä luki, että hän kuoli pitkän sairauden jälkeen.
Katoliset eivät pidä itsemurhasta.
Ulos, kaikki!
Estefânia, tule kanssani.
Jos minulla olisi ollut ase silloin olisin ehkä ampunut hänet.
Ja kun sait aseen?
Juoksin Amadeun klinikalle, koska tiesin heidän olevan siellä.
Missä he ovat? - He lähtivät.
Jorge.
Anna ase minulle.
Estefânia, onko hän... Onko hän yhä elossa?
Törmäsin häneen kaksi vuotta sitten.
Hän oli täällä. Hän osallistui johonkin seminaariin.
Kysyin mitä hänelle kuului. Hän kertoi opettavansa historiaa.
Missä? - Salamancan yliopistossa Espanjassa.
Entä apteekkisi?
Miksi jätät valot päälle yöksi?
Muistutat minua Amadeusta.
Herra Da Silva, saisinko laskuni? - Palaatteko Sveitsiin?
Espanjan kautta.
Sveitsissä on kamala sää. - Minun täytyy lähteä. Saanko laskuni?
Anteeksi.
Hei.
Haluan kiittää sinua siitä, mitä teit sillalla.
Luin kirjaasi. - En halua sitä.
Haluan vain kiittää sinua.
Minulla on takkisi.
Jätit sen luokkaani.
Kerro nimesi.
Catarina Mendez.
Kyllä.
Se Mendez.
Olen Lissabonin teurastajan lapsenlapsi.
En tiennyt, kuka hän oli ennen kuin luin kirjan.
Et voi syyttää itseäsi... - Sinä et ymmärrä.
Minä rakastin häntä. Itkin hänen hautajaisissaan -
enkä ymmärtänyt miksi niin monet eivät itkeneet.
Oli miten oli...
Se vie aikaa, mutta opin kyllä elämään sen kanssa.
Tätä tietä hekin ajoivat. - Tosin yöllä. Ja he olivat suuressa vaarassa.
Ja rakastuneita.
Liikutuin kun näin setäni itkevän.
En tiedä mikä ilahdutti eniten. Tieto Estefânian elossa olosta vai savukkeet.
Palaatko kouluun opettamaan?
Jos he huolivat minut.
Mutta tulen kyllä käymään.
Oletko varma, että hän on kotona? - Niin hän sanoi.
Tuletko sinä? - Odotan autossa.
Mene vain. Jään tänne.
Tervetuloa, Raimund.
Olen Estefânia. - Kiitos että otit minut vastaan.
Onko sinulla kirja? - On.
Hän näyttää samalta kuin muistikuvissani.
Muistan sen hyvin vaikka siitä on niin kauan.
Haluaisitko teetä? - Mielelläni.
Entä ystäväsi? - Ei, hän... hän haluaa odottaa autossa.
Liityin vastarintaliikkeeseen sen jälkeen, kun isäni pidätettiin 1971.
Hänet vietiin Tarrafaliin. Oletko kuullut siitä?
Sitä kutsuttiin myös nimellä Campo da Morte Lenta.
Hitaan kuoleman leiri.
Heiltä kesti kaksi vuotta tappaa hänet. Niin minä tapasin Jorgen.
Tarvitsin jonkun vahvan, joka voisi suojella minua.
Luulin että se oli rakkautta.
Mutta sitten tapasin Amadeun.
Näin kaiken uudessa valossa.
Koko... elämäni.
En pystynyt nukkumaan.
Kävin klinikalla aina kun pystyin, Adrianan katseista huolimatta.
Hän halusi syleillä minua, mutta hän torjui minut.
"Entä Jorge?", hän sanoi. Aloin vihata Jorgea.
Saanko polttaa? - Ole hyvä.
Mustasukkaisuus on kauhea tunne.
Näin hänen hartioistaan, että hän oli nähnyt meidät.
Kauheaa. Kauheaa...
Mutta tavallaan olin helpottunut.
Onko ystävälläsi varmasti kaikki hyvin? - On, on.
Ajoimme läpi yön.
Amadeu kuulusteli minua.
Etsikö hän minua vai elämää?
Hän halusi tietää minusta kaiken.
Muistoni, ajatukseni, fantasiani, unelmani. Hän oli heltymätön.
Olin melkein huojentunut kun hän piilotti minut tavaratilaan.
Passi.
Miksi matkustatte Espanjaan? - Vierailen sukulaisten luona.
Ulos autosta.
Avaimet.
Tunnetteko majuri Rui Luis Mendezin? - Miten niin?
Soittakaa hänelle. Minulla on hänen kotinumeronsa.
Kertokaa, että kohtelette minua kuin rikollista.
Hän haluaa puhua kanssanne.
Tohtori Amadeu de Prado. - Vaadit minulta liikaa.
Sinä veit minulta elämäni. Haluan sen takaisin.
Anna puhelin takaisin.
Ironista, että minut pelasti Lissabonin teurastaja.
Sinä yönä -
ajoimme Finisterreen ja nukuimme autossa.
Lähdemme pois.
Lähdetään Amazoniin, uuteen maailmaan, jossa vain me olemme olemassa.
Kirjoitan kirjoja, ja me keksimme uuden kielen, jota vain me osaamme.
Matkaisimme ylös jokea niin pitkälle kuin pääsemme.
Ajassa taaksepäin ja tulevaisuuteen. Lopun alkuun.
Mitä minä tekisin?
Jakaisit sen kanssani.
Saman ilman, samat tunteet, samat maut.
Haluat asioita itsesi vuoksi, et minun.
Haluan niitä meidän vuoksemme.
Hän halusi minua ja elämää.
Mutta hänen matkansa johti hänen omaan sieluunsa, ei minun sieluuni.
En voi tehdä sitä, Amadeu.
Mitä tarkoitat?
Haluat enemmän kuin pystyn antamaan.
Enkä ole valmis.
Suo anteeksi.
Minulla on ystäviä Salamancassa.
Vietkö minut sinne?
Hän ajoi minut Salamancaan.
Hän kätteli minua.
Toivotti onnea ja lähti.
Kun seuraavan kerran kuulin hänestä, hän oli kuollut.
Minusta on aina tuntunut siltä, että minä tapoin hänet.
Hän kärsi valtimonpullistumasta.
Lopulta verisuoni katkesi aivoissa. Hän eli sen kanssa kauan.
Menitkö hänen hautajaisiinsa?
Et kai luullut, että tekisin sen?
Sillä ei enää ole merkitystä.
Mitä tapahtui... päässäsi oleville nimille ja puhelinnumeroille?
Lissabon, 33 14 518. Yhteyshenkilö, Carlos.
Sintra, 24 51 02. Yhteyshenkilö, Nuno.
Kirjoitin ne ylös ja varmistin, että ne päätyivät luotettaviin käsiin.
Pari kuukautta myöhemmin niiden avulla vallankumous aloitettiin.
Ystäväsi on varmasti hyvin kyllästynyt odottamaan.
Voit pitää kirjan, jos haluat. - Kiitos. Olen valmiimpi nyt.
Näkemiin, Raimund. - Näkemiin, Estefânia.
Jätämmejotain itsestämmejälkeen, kun poistumme jostain paikasta.
Me jäämme sinne, vaikka lähdemme pois.
Ja on asioita, jotka voimme löytää vain palaamalla tiettyyn paikkaan.
Matkaamme itsemme luo, kun kuljemme paikkaan, missä olemme eläneet.
Vaikka olisimme eläneet siellä vain lyhyen ajan.
Tässä on vaununi.
Meillä on vielä...
...viisi minuuttia.
Kiitos...
...kun sanoit minulle, etten ole tylsä.
Mutta kun ajattelen heidän elämäänsä, Amadeun ja Estefânian...
Heidän elämänsä oli eloisaa ja kiihkeää.
Lopulta se erotti heidät. - Mutta he elivät!
Kun taas minun elämäni...
Lukuun ottamatta viime päiviä.
Ja nyt olet palaamassa siihen.
Miksi et vain jäisi?
Mitä?
Miksi et vain jäisi?
Suomennos: www.broadcasttext.com